Mercur si Venus,
două lumi ostile cu destine diferite.
Una, foarte vie si agitată de teribilele forte ale naturii.
Alta, o carcasă planetară
ciuruită de milioane de impacturi de mare viteză.
Ambele ilustrează adevăratele orori ale unor planete care au apucat-o pe un drum gresit.
Mercur si Venus, plantele interioare (centurii de asteroizi).
UNIVERSUL - MERCUR SI VENUS, PLANETELE INTERIOARE - S01 E07
Adaptarea Bubuloimare
Împreună cu Terra si Marte,
Mercur si Venus formează Sistemul Solar intern.
Jupiter, Saturn, Uranus si Neptun,
planetele cele mai îndepărtate de Soare
formează lumile gazoase ale Sistemului Solar.
Timp de 4 miliarde de ani, planetele interioare
au adunat suficiente deseuri interstelare pentru a deveni rigide.
De ce studiem planetele ? De ce studiem...
astronomia, la urma urmei ?
Într-o zi, va fi nevoie să depăsim granitele terestre
dacă vrem să supravietuim ca specie.
Trebuie să stim ce e acolo si care e natura universului.
Studiem lumi exotice,
dar procesele fundamentale fizice si chimice
sunt similare celor terestre.
Suntem separati de vecinii nostri de milioane de kilometri,
dar dacă aruncăm o privire spre Venus si Mercur observăm un numitor comun.
Putem considera planetele Mercur si Venus
ca locuri sau lumi cu un trecut propriu,
si apoi să potrivim trecutul planetei noastre în context.
Venus este a 6-a planetă ca dimensiuni din Sistemul Solar.
Este cea mai apropiată,
la numai 42 milioane de km de Terra.
Un an pe Venus durează 225 zile terestre.
Iar dacă am cântări 68 kg pe Terra,
pe Venus am avea numai 61.
Venus, remarcată de vechii romani,
pentru prezenta ei dominatoare.
Au numit planeta după zeita dragostei si a frumusetii.
E o prezentă minunată pe cer,
asa încât legătura cu numele este evidentă.
Venus a fost considerată ca si planetă-soră
datorită compozitiei similare,
gravitatiei, densitătii si dimensiunii.
Venus si Terra sunt aproape gemene din mai multe puncte de vedere.
Au aproape aceeasi dimensiune. Venus este putin mai mică decât Terra.
Dacă Terra e cât o minge de baschet, Venus e ca o minge de fotbal.
Putin mai mică. Venus este cea mai apropiată planetă de Terra.
Multă vreme a fost considerată ca o planetă soră geamănă.
Mult timp, oamenii de stiintă au presupus că această îngemănare,
cu Terra, planetă acoperită de oceane adânci,
jungle luxuriante,
si un climat propice notiunii de viată inteligentă
ar putea însemna prezenta unor conditii similare pe Venus.
Înainte de era spatială, oamenii credeau că Venus seamănă cu Terra.
Dar, paradoxal, când s-au apropiat de Venus si au început s-o exploreze,
au observat conditii radical diferite.
S-a dovedit că Venus nu era chiar sora exotică a Terrei
ci mai degrabă geamăna ei diabolică.
Avem asadar, două planete similare ca si proprietăti grosiere,
dar au evoluat complet diferit.
Si au creat un mod interesant de a percepe evolutia la scară planetară.
Un fel de experiment controlat,
in care se iau două planete similare si se lasă să evolueze...
pentru 4 miliarde de ani. De ce ajung atât de diferite ?
Mai întâi, câteva diferente fundamentale.
Venus a fost greu lovită de meteoriti.
Un impact a fost atât de puternic
încât unii cercetători cred că i-a schimbat sensul de rotatie.
Venus are o viteză de rotatie foarte mică.
Si are ceea ce numim "rotatie retrogradă".
Adică se roteste invers
comparativ cu directia de rotatie a celorlalte planete.
Datorită rotatiei retrograde, Soarele răsare de la vest
si apune la est.
Zilele venusiene sunt lungi.
Timpul scurs între două răsărituri
durează cam 8 luni terestre.
Dar nu miscarea pe orbită si lungimea zilelor
fac ca Venus să fie insuportabilă.
Partial este vorba de clima potrivnică.
Temperatura la suprafată este de 482 grade Celsius,
Venus este cea mai fierbinte planetă a Sistemului Solar.
Călătorii ocazionali si-ar încheia excursia în foarte scurt timp.
Ar dura câteva secunde,
poate numai o secundă până ar dispărea.
Prăjiti.
Dacă ati fi astronaut pe Venus, fără costum spatial,
pielea vi s-ar prăji,
si ati fi gătit ca un curcan la cuptor doar că mult mai repede.
Căldura infernală este generată de un proces numit "efect de seră",
un proces identic cu cel care mentine clima terestră în echilibru
si viata pe Pământ.
Privind cu atentie planeta Venus observăm cum o trăsătură comună
poate fi în acelasi timp un ciclu al vietii
sau al mortii.
Astăzi, temperatura globală este în crestere,
si oamenii de stiintă au găsit explicatia pe Venus.
Încălzirea globală este o consecintă a acumulării gazelor cu efect de seră
a căror cantitate creste neîncetat.
Astfel, atmosfera se încălzeste tot mai mult.
Când ne uităm la Venus, am spus,
"Aha ! Asa se întâmplă, de fapt."
În 1990, după lansarea sondei Magellan,
supraveghetorii planetari s-au îndreptat spre Venus
pentru a genera ipoteze legate de ceea ce s-ar putea întâmpla pe Terra.
Explorarea spatială ne-a oferit multe detalii despre Pământ,
si despre mediul său înconjurător. Efectul de seră,
despre care vorbesc toti, de când cu încălzirea globală,
a fost de fapt descoperit pe Venus.
Ceea ce s-a aflat despre Venus,
pune într-o lumină nouă fragilitatea efectului de seră pe Terra.
Venus n-a fost întotdeauna asa de fierbinte.
Se crede că în trecut era mult mai
apropiată ca si conditii de Terra si că o mare parte din oceanele sale
s-au pierdut ca urmare a unui "efect de seră galopant".
Venus este un exemplu de modificări la scară globală
care pot avea loc pe planeta noastră într-un scenariu catastrofic.
Nu trebuie să transformăm Terra în Venus înainte de a avea probleme,
desi am făcut ceva pasi în această directie,
si chiar ne îndreptăm în acea directie.
Adevăratele avantaje ale studiului planetei Venus,
sunt reprezentate de posibilitătile de analiză a propriilor modele climatice.
Prin modele computerizate de circulatie generală, sau GCM,
oamenii de stiintă au putut calcula cresterea temperaturii pe Terra,
pe baza cantitătii de gaze cu efect de seră de pe Venus.
Dar cum functionează efectul de seră pe Venus
si cum încălzesc planeta atât de tare ?
Aceasta este statia Biosphere 2,
amplasată pe colinele din Arizona, la baza muntilor Santa Catalina,
A fost construită de un grup de cercetare care explorează posibilitatea
colonizării altor planete.
Este cea mai mare seră de pe Terra.
Biosphere este un exemplu perfect de seră
pentru că este o clădire mare cu pereti de sticlă
care permite pătrunderea luminii solare si care se încălzeste astfel.
Razele solare pătrund prin panourile de sticlă
determinând cresterea temperaturii interioare.
Aerul se încinge dar nu poate scăpa,
nu se poate deplasa vertical spre atmosferă din cauza peretilor de sticlă.
Geamurile captează căldura încălzesc incinta
si asigură plantelor si copacilor un climat propice vietii.
Pe Venus, gazele cu efect de seră nu captează căldura solară,
ci încetinesc mult viteza ei de disipare.
Efectul de seră, pe orice planetă, reprezintă situatia în care
temperatura la suprafată creste
deoarece gazele din atmosferă captează căldura
fiind permisive pentru lumina solară.
Aceleasi gaze cu efect de seră care au fost letale pe Venus
sunt esentiale pentru viata pe Pământ.
Fără prezenta efectului de seră,
temperatura medie ar fi mult sub limita înghetului,
iar oceanele ar fi complet sau partial înghetate.
Si nu e sigur dacă ar exista sau nu viata pe Pământ.
Am discutat despre temperaturile crescute, dar care ar fi cauza ?
Răspunsul este legat de compozitia atmosferică.
Atmosfera contine aproape în exclusivitate bioxid de carbon.
Bioxidul de carbon sau CO2,
formează 95% din atmosfera venusiană.
Acest volum urias de gaz captează si mai multă căldură.
Aceasta determină un efect de seră intens
si determină cresterea temperaturii.
De aceea Venus e atât de fierbinte. Este un exemplu extrem
de încălzire globală.
Pe Venus, vulcanii
reprezintă sursa naturală pentru CO2 si alte gaze.
Este un proces pe care specialistul în chimie atmosferică, Jeff Sutton
îl studiază pe Terra, la vulcanul Kilauea din Hawaii.
La mare adâncime, compusii atomici se aprind
în timpul activitătii vulcanice pentru a forma CO2.
Acest gaz apare ca urmare a presiunii generate de căldura rocilor topite,
care formează magma.
Se îndreaptă spre suprafată ajungând în locul de stocare a magmei.
Presiunea este redusă de către magmă,
iar ca efect, gazele captive
la presiuni înalte, sunt eliberate
către suprafată unde sunt emanate.
Suprafata venusiană este străbătută de crăpături în lavă
similară acestor fumarole,
pe unde gazele scapă în atmosferă.
Aproximativ 8000 - 30000 metri cubi
de bioxid de carbon sunt eliberati zilnic din camera magmatică.
Se ajunge la o cantitate de aproximativ
3,5 - 5 milioane de tone pe an.
Iar asta numai pentru un singur vulcan terestru.
Venus are mai multi vulcani activi
si implicit, mai multe gaze eliberate prin căldură.
Asadar, tot acest CO2
generează atmosfera planetei Venus,
ceea ce o face din ce în ce mai încinsă.
Cele 482 de grade Celsius nu reprezintă singura caracteristică determinantă
a amenintării planetei îngemănate.
La 40 km deasupra solului venusian arzător,
un iad planează asupra planetei
făcând cele 482 grade Celsius să pară un front de aer rece.
Violente descărcări electrice care generează socuri instantanee
pot atinge 28000 de grade Celsius.
Fiecare fulger include tensiuni de 100 milioane de volti.
Fulgerele se produc si pe Terra si pe Venus
atunci când sarcinile electrice
acumulează destulă energie pentru a declansa un fulger.
Meers Oppenheim predă fizica planetară la universitatea Boston.
Iar colegii săi din cercetare lucrează la Muzeul Stiintelor din Boston.
În cusca de testare a fulgerelor, cupole la 10 m înăltime
sunt ridicate pentru a simula fulgerele formate pe Venus.
Apoi spectacolul poate începe.
Priviti ! Generăm atâtea milioane de volti la nivelul acestor cupole
încât tensiunea trebuie să se descarce,
desprinzând moleculele din aerul înconjurător.
Aerul din cupole, precum cel din norii venusieni,
perturbă distributia electrică a moleculelor mici.
Moleculele separate produc acest fenomen luminos
pe măsura reasocierii lor,
producând astfel trăsnetul.
Particulele cosmice provenind din exploziile stelare
la mare distantă în galaxie
produc fulgere. La pătrunderea în atmosferă,
produc aceste străfulgerări.
Aceste particule care provin din Universul îndepărtat,
pătrund în atmosferă si produc o ploaie de particule încărcate.
Pe Venus, se produc probabil
fulgere extreme,
care contin cantităti enorme de energie si se întind pe kilometri întregi.
În medie, fulgerele lovesc Terra de peste 3,1 miliarde de ori pe an.
În timp ce numărul de fulgere care ating suprafata venusiană...
este nul.
Presiunea atmosferică pe Venus este de 90 de ori mai mare decât pe Terra,
pentru că masa atmosferică asa cum este generată de gaze, este mai mare.
Asta împiedică fulgerele de pe Venus să ajungă pe suprafata solidă,
fiind retinute în nori.
Aerul e prea dens iar rezistenta este prea mare
pentru ca un trăsnet să o poată străbate.
E mult mai simplu ca descărcările să aibă loc între nori.
Iar dincolo de aparente,
sunt putine elemente comune între norii terestri si venusieni.
Principalul ingredient care-i generează
e suficient de toxic pentru a coroda carnea umană.
De pe Pământ, Venus pare
a străluci asemenea unei stele pe cerul diminetilor si serilor.
Nu e o mironosită. E atât de strălucitoare pe cer
nu numai pentru că este cea mai apropiată planetă,
ci pentru că are si cea mai mare capacitate de reflexie.
Se pare că Venus este complet acoperită
de acesti nori strălucitori si reflectorizanti.
80% din lumina solară este reflectată de covorul de nori care acoperă planeta.
Dar chiar si la nivelul norilor, Venus, asa-zisa planetă geamănă,
îsi arată caracterul diabolic.
Stim că norii de pe Venus sunt formati din
acid sulfuric, asemănător celui din acumulatorii auto.
Acidul sulfuric este produs din bioxidul de sulf
care este adus la suprafată de către vulcani.
Ca si pentru ruda sa cu efect de seră,
bioxidul de carbon, sau CO2,
presiunea gazoasă împinge SO2
la suprafată, unde iese prin fumarole.
Este acelasi gaz pe care chimistul Jeff Sutton îl supraveghează cu atentie
la vulcanul Kilauea din Hawaii.
Gazele, mai ales bioxidul de sulf este un gaz toxic, nociv
motiv pentru care purtăm măsti de gaze pentru a ne proteja căile respiratorii,
deoarece în prezenta umezelii bioxidul de sulf
se transformă în acid sulfuric în naso-faringe.
Acidul sulfuric este nociv.
E de nedorit să te stropesti cu acid din baterie,
si ne protejăm în acest scop. E cam acelasi lucru.
Nu e recomandat să băgăm mâna în norii de pe Venus.
Dacă un călător pe Venus ar supravietui contactului cu norii acizi,
cu fulgerele, aerul toxic si căldura,
atunci cum ar vedea suprafata venusiană ?
Vulcanologul Jeff Byrns, de la Unitatea de Supraveghere Geologica SUA,
prescurtat USGS, străbate tot globul pentru a întelege
sursa activitătii vulcanice pe planetele interne.
Când Byrns îsi imaginează suprafata venusiană,
si-o închipuie întunecată, stranie si pustie precum câmpurile de lavă de pe Kilauea,
de pe marea insulă din Hawaii.
E foarte instructiv să poti ajunge aici si să studiezi acest vulcan
pentru a-l compara cu vulcanismul de la suprafata lui Venus.
Putem veni aici si putem studia.
Putem preleva probe în vederea examinării.
Geologii presupun că numărul vulcanilor de pe Venus
depăseste cu mult valoarea de 1500 care caracterizează Terra.
Unii estimează prezenta a 100000
până la 1 milion de vulcani pe Venus.
Cu atât de multi vulcani, rocile magmatice
formează 70% din suprafata venusiană.
E ca si cum ar fi acoperită de suprafete similare celor de pe Kilauea.
Solul devine solid atunci când lava se răceste.
Rocile de pe Terra sunt cel mai bun analog
pentru a încerca să întelegem structura rocilor de pe alte planete.
Rocile bazaltice sunt asemănătoare cu acelea de pe câmpiile venusiene.
Bazaltul este roca magmatică cea mai comună pe Venus
si în Sistemul Solar intern.
Mineralele se solidifică în sticle si cristale mici.
O transformare totală a modului în care arată lava
când erupe sau curge din vulcani.
Când lava curge activ la suprafată,
este rosu-incadescentă.
Formează rapid un strat argintiu lucios la suprafată
iar apoi, în câteva săptămâni capătă o culoare întunecată
precum lava care mă înconjoară.
Cu 8 km înăltime, Maat Mons este cel mai mare vulcan de pe Venus.
A lăsat imense siaje de lavă,
la fel ca si Kilauea.
Observăm că această structură are diguri pe margine,
si o structurare internă.
E posibil să fie o organizare similară
cu marile "canale" formate
la suprafata planetei Venus.
Oricum, s-au format la o scară mult mai mare.
Destul de mari pentru a crea kilometri întregi de canale
pe teritoriul venusian.
Bine reprezentate si în lungime si în adâncime,
canalele venusiene sunt mai lungi decât cele din Hawaii
datorită conditiilor de mediu de pe această planetă.
Atmosfera densă si temperaturile ridicate
încetinesc răcirea si solidificarea magmei.
Cu vânturi slabe si fără ploi pentru o răcire ulterioară a magmei,
lava poate săpa la suprafată luni de zile după eruptie
înainte de a se solidifica.
Pe Venus, dacă s-ar observa o stratificare a lavelor
straturile de rocă vulcanică ar fi
relativ negre si de compozitie bazaltică.
Probabil s-ar vedea si unele pete de culoare
datorită oxidului de fier, care s-ar colora în rosu.
În mod obisnuit, lavele bazaltice
sunt destul de sticloase
suficient cât să fie tăioase. Pot fi foarte ascutite.
Tind să se călească si să formeze sticle.
Apoi cerul venusian. Covorul greu de nori de pe Venus
difuzează lumina solară directă.
Suprafata venusiană ar fi mult mai întunecată
pe durata zilei decât ar fi aici, pe Terra.
Deoarece lumina este împrăstiată foarte eficient,
umbrele tind să se piardă.
Asadar, totul străluceste la suprafată
si în plus, datorită compozitiei atmosferei
toate obiectele ar tinde să capete o tentă portocalie.
În afară de canioane, lanturi muntoase ascutite
"zgârie" cerul venusian.
Cel mai înalt vârf de pe planetă este muntele Maxwell.
Maxwell are aproape 10 km înăltime.
Ceea ce-l situează
mult peste muntele Everest
sau peste orice alt munte terestru.
Everest are cam 8000 m.
Asadar este mai mare decât orice altceva de pe Terra.
Planeta soră pare să fi excelat
în ceea ce priveste una dintre cele 7 minuni ale lumii.
Dar cum se compară
altă trăsătură geologică venusiană
cu una terestră - canioanele.
Marele Canion.
Marea fisură s-a format prin eroziune în peste 250 milioane de ani
sub actiunea râului Colorado.
Când platoul Colorado s-a ridicat acum câteva milioane de ani,
a dat apei energia necesară de a săpa prin canion
si de a căra bolovanii.
Marile canioane de pe Venus s-ar fi putut forma de asemenea prin eroziune.
Dar nu de către un râu.
Sistemele vulcanice pot eroda canioane
având un flux foarte fluid si nu foarte vâscos.
Materialele din lavă pot eroda asemenea apei.
Iar Marele Canion este numai o parte din sistemul râului Colorado,
dar chiar si dacă am considera întregul bazin Colorado,
nu atinge lungimea canalelor de pe Venus.
Poate că dacă vechii romani ar fi stiut despre existenta vulcanilor,
a norilor acizi,
a fulgerelor imense,
a atmosferei toxice,
a căldurii pustiitoare,
ar fi numit demonica planetă geamănă
altfel decât cu numele zeitei frumusetii si iubirii.
E ironic, deoarece,
grecii si romanii nu stiau nimic despre conditiile de pe Venus.
Iată-ne, câteva mii de ani mai târziu
explorând aceste locuri,
pe care nu prea le găsim pe gustul nostru.
Dar cum s-ar putea compara primejdiile de pe planeta soră
cu violentele cosmice de pe Mercur ?
Situată la 77 milioane km de Terra
Mercur este o planetă acoperită de praf si câmpuri pustii
care se întind cât vezi cu ochii.
E un obiect lipsit de culoare.
Nu are culori precum se observă pe Marte sau Terra
sau chiar pe Venus, dacă veni vorba.
Dr Robert Strom,
de la Universitatea Arizona, Laboratorul de cercetări Lunare si Planetare,
a fost expert în geologie planetară pentru mai mult de 35 de ani.
Mercur este cea mai apropiată planetă de Soare,
si este diferită fată de orice altceva din Sistemul Solar.
La 58 milioane km, Mercur este cea mai apropiată planetă fată de Soare.
Planeta nu are luni cunoscute.
Mercur nu are atmosferă.
Se vede cu ochiul liber,
de pe Terra în orele amurgului.
Cu un diametru cu 60% mai mic decât Terra,
Mercur este cea mai mică planetă a Sistemului Solar.
Mult prea mică pentru a genera un câmp gravitational puternic
necesar pentru a retine o atmosferă.
Atractia gravitatională depinde de masa obiectului.
Cu cât masa e mai mare cu atât atractia gravitatională este mai mare.
Asadar, pe Mercur, gravitatia este redusă.
Deoarece gravitatia este atât de redusă,
daca am cântări 70 kg pe Terra,
pe Mercur am avea numai 25 kg.
Dimensiunea planetei contează atunci când este vorba
de căldura internă necesară pentru sustinerea activitătii geologice.
Curentii de convectie internă care determină evenimentele geologice
se opresc si devin inactivi.
Astfel încât orice activitate geologică devine imposibilă.
Asta s-a întâmplat pe Mercur cu mult timp în urmă.
Probabil la mai putin de 1 miliard de ani de existentă.
Zilele în care planeta pulsa energic
producând vulcani si miscări tectonice pe Mercur,
se vor fi dus demult.
Putem afirma că Mercur este o planetă moartă ?
Depinde ce întelegem prin "moartă".
Are activitate internă ? Probabil că nu.
Probabil că nu e activă deloc.
În principiu, este o planetă moartă
si este moartă de circa 4 miliarde de ani.
Pentru o planetă aproape lipsită de viată, Mercur prezintă oarece miscări.
Numită de vechii romani după solul iute de picior al zeilor,
Mercur se roteste în jurul Soarelui în 88 de zile terestre.
Mai repede decât oricare altă planetă.
Dar când este vorba timpul de rotatie al planetei Mercur în jurul propriului ax,
planeta detine recordul pentru cea mai mică viteză de rotatie.
Durata ? Aproape 180 zile terestre,
Cam jumătate de an.
Forta gravitatională solară produce o încetinire mareică pentru Mercur
ceea ce-i reduce viteza de rotatie în jurul propriului ax.
Ceea ce înseamnă că un an pe Mercur e mai scurt decât o zi pe planetă.
Rotatia lentă îi conferă planetei Mercur o prognoză meteo particulară.
Timp de 6 luni, fata expusă către Soare atinge 426 grade Celsius.
Iar pe partea opusă, temperatura scade la -185 grade Celsius.
Durează mult încălzirea jumătătii dinspre Soare
si la fel de mult răcirea celeilalte părti.
De aceea sunt temperaturi extreme.
În ciuda apropierii de Soare,
Mercur e o oaie neagră a familiei planetare.
Cerul arată mereu ca într-o noapte înstelată.
Cerul ar fi negru.
Motivul pentru care cerul terestru este albastru
este prezenta atmosferei.
Azotul împrăstie lumina mai ales în spectrul albastru,
si de aceea cerul apare albastru.
Mercur nu are o atmosferă si de aceea cerul este negru.
Legenda spune că Mercur, zeul roman,
a inventat boxul.
Iar această planetă si-a luat partea leului, în ringul cosmic.
Mercur a încasat milioane de meteoriti si de asteroizi care au explodat la suprafata sa,
pentru că nu are o atmosferă care să o protejeze.
Atmosfera terestră protejează Pământul de potentialele coliziuni,
ca un câmp de forte.
Când un obiect de mici dimensiuni intră în contact cu aceasta,
de obicei cu o viteză de 10 ori mai mare decât un glonte,
coliziunea cu moleculele de aer vaporizează acest obiect.
Terra este protejată de impactul cu obiectele de mici dimensiuni
prin acest lucru minunat care este atmosfera.
Iar obiectele mici, cu energie cinetică mică,
vor fi complet distruse
de acele forte, cu mult timp înainte de a atinge suprafata geologică a planetei.
Pe Mercur, fără această atmosferă,
asteroizii si meteoritii se prăbusesc cu viteză maximă.
Aceasta face din Mercur planeta cu cele mai multe cratere din Sistemul Solar.
Nu poti face un pas pe Mercur fără să dai de un crater de impact.
În 1974, sonda spatială Mariner 10
a cartografiat jumătate din suprafata planetei
inclusiv cel mai mare crater descoperit vreodată în Sistemul Solar.
Cea mai importantă caracteristică, este reprezentată de "Bazinul Caloris",
care este un imens crater de impact
cu un diametru de aproape 1350 km.
1350 km diametru.
Cu câteva sute de km mai mare decât întreg statul Texas.
Cercetătorii presupun că meteoritul de fier
care a fost cauza impactului,
s-a întins pe mai mult de 100 km înainte de a atinge suprafata.
La câteva clipe de la impact,
valurile seismice s-au concentrat la antipozi,
fix în punctul opus impactului.
Valurile seismice, undele de soc au plecat din zona de impact
si s-au concentrat simultan de partea cealaltă a planetei
si a zguduit, la propriu, suprafata.
Turbulentele seismice au aruncat în aer scoarta si au deformat terenul
generând aparitia unor stânci ciudate.
Toate aceste forme de teren ciudate,
se numesc, în termeni tehnici, "terenuri stranii".
Pentru că la o primă privire, sunt stranii, explodate si deluroase
si nu au o logică din punct de vedere al activitătilor geologice.
E un relief abrupt si arată de parcă
cineva a ridicat suprafata si apoi i-a dat drumul înapoi.
Craterele preexistente au devenit dealuri abrupte
cu o bază de 10 km si 1,6 km înăltime.
E posibil ca ridicarea terenului să se fi produs
cu o viteză de 1-2 km în câteva secunde.
Trebuie să fi fost înspăimântător.
Oamenii de stiintă nu au idee
despre momentul producerii impactului în bazinul "Caloris".
Dar un lucru este cert,
dacă un asteroid de aceleasi dimensiuni ar fi lovit Terra,
impactul ar fi fost catastrofal.
Ar fi distrus civilizatia umană.
Impacturile cu nenumărati asteroizi si meteoriti au lăsat pe Mercur
cicatrici adânci si cratere.
Astăzi, planeta pare învinsă, un cadavru terestru.
Ca si pentru Mercur, suprafata Terrei este vulnerabilă bombardamentului.
Iar Craterul Meteoritului din Arizona
este unul dintre cele mai bine conservate si mai asemănătoare cu cele de pe Mercur.
Bazinul desertic a permis geologilor să înteleagă mai bine
ce s-a întâmplat când un meteorit a lovit suprafata lui Mercur.
După impact, energia undei de soc
ajunge la suprafată si miscă vertical tone de rocă
pentru a forma craterul.
Fluxul de rocă a excavat această cavitate hemisferică
si a depus resturile pe terenul din jur pe o suprafată de kilometri pătrati.
Aceeasi energie a fost utilizată pentru măturarea peretilor craterului
si a determinat ridicarea planurilor stâncoase din spatele meu.
Sub influenta socului, stâncile
nu au avut un comportament "friabil", caracteristic
ci mai degrabă de "caramel topit".
Este una dintre caracteristicile craterelor de impact.
Nu numai aici, în Craterul Meteoritului
ci oriunde, în Sistemul Solar.
Să ne imaginăm că imensul obiect care a format bazinul Caloris
s-ar fi prăbusit în Craterul Meteoritului.
Ar fi avut loc o explozie imensă,
cu fragmente de material topit
care ar zbura balistic în jurul Pământului,
ar reintra în atmosfera terestră
si ar determina pretutindeni ploi cu meteoriti.
Pe o distantă de 12000 km, unda de soc ar arunca solul în aer
si ar genera tsunami-uri cu o înăltime de 60 m.
Tsunami-urile masive s-ar propaga pe toată suprafata terestră
si ar inunda coastele terestre.
Ar rade Las Vegas, Nevada,
orasele Salt Lake City, Utah,
San Francisco, California,
si Los Angeles ar dispărea în câteva clipe.
Undele de soc de la impact
s-ar propaga prin structura solidă a Terrei
pe mii de km de la locul unui asemenea impact.
Undele seismice s-ar concentra
la antipodul punctului de impact,
în largul coastelor africane ale Madagascarului.
Pe planseul Oceanului Indian.
Dintr-o dată, un masiv muntos ar erupe prin planseul oceanic,
si s-ar ridica, formând acele forme ciudate de relief mercurian.
Ar fi ca un cutremur nemaivăzut,
care s-ar resimti pe toată planeta pentru un obiect de asemenea dimensiuni.
Craterul Meteoritului ar fi o crestătură în suprafată
prin comparatie cu prăpastia mercuriană
formată de un impact tip Caloris.
Prăpastia ar consuma un sfert din suprafata continentală a SUA.
Un obiect de aceste dimensiuni
ar elimina o mare portiune din coasta de vest a SUA
să spunem, cât Arizona.
Ar modifica litoralul într-o secundă.
Înapoi pe Mercur,
craterele îi creionează o personalitate în Sistemul Solar.
Unele dintre aceste cratere ascund mistere.
Când radarul de la observatorul Harecibo din Puerto Rico
a focalizat polii planetei Mercur,
a făcut o descoperire care a lăsat mască multi cercetători.
Gheată, îndeobste. Unul dintre cele mai fierbinti obiecte din Sistemul Solar
are gheată la poli. Motivul pentru care acolo există gheată
este prezenta craterelor la suprafata mercuriană,
iar craterele din regiunea polară,
interiorul lor, este permanent în umbră.
Iar asta pentru că Mercur este pe pozitie verticală în raport cu planul orbitei sale.
Astfel, planseul unor cratere nu primeste lumină solară.
Dar fără o sursă de apă pe planetă
se pune această întrebare:
Cum a ajuns gheata acolo ?
Oamenii de stiintă cred că apa provine de la comete.
Conglomerate de roci, praf, gaze si gheată,
cometele provin din afara Sistemului Solar,
unde temperaturile sunt mult mai scăzute.
E posibil ca această gheată să rezide în zona declivă
a craterelor situate permanent în umbră ?
Sau este gheată acoperită de un strat de pulberi,
care o protejează de căldura solară ? Nu stim precis.
În afară de urmele lăsate de comete,
mai sunt si alte forme de cratere pe planetă.
Cratere care n-au fost formate de obiectele căzute din cer.
Mai curând, aceste depresiuni au fost generate de forte de tip terestru
si au fost generate de forte provenind din adâncurile miezului planetei.
Mercur.
O examinare mai atentă a suprafetei
ne arată că aceste cratere ar fi putut fi produse prin alt mecanism
decât prin impactul cu asteroizii, cometele si meteoritii.
Am înteles că procesul geologic dominant care afectează planeta Mercur,
sau cel putin suprafata planetei este formarea craterelor de impact.
Al doilea proces geologic, ca importantă
care afectează planeta Mercur este vulcanismul.
Desi un există nicio dovadă a existentei
vulcanilor pe Mercur,
e de asteptat ca în trecut să fi existat eruptii vulcanice.
Această păsune îndepărtată, situată la 3 ore cu masina, la nord de Phoenix,
ar putea avea o legătură cu trecutul vulcanic al lui Mercur.
Dealurile scobite sunt conuri de scorii vulcanice (zguri) stinse,
iar geologii presupun că asemenea structuri se regăsesc si pe Mercur.
Acesta este un con de zgură vulcanică.
În spatele meu se observă un crater central mare,
tipic pentru conurile de zgură.
Acesti vulcani prezintă diferente fată de conurile scoriale de pe Mercur.
Deoarece gravitatia de pe Mercur este mai redusă, ne-am astepta ca
aceste conuri scoriale să fie mai late si mai putin înalte.
Toti vulcanii erup atunci când presiunea magmei sau a rocilor topite la interior,
devine mai mare decât rezistenta rocilor continătoare.
Presiunea creste din două motive:
un exces de magmă sau un exces gazos.
Când presiunea în vulcan creste,
are, de obicei, o singură cale de scăpare.
Lava ajunge la suprafată si erupe exploziv.
Avem cosul vulcanic si ceea ce se numeste fântâna de foc.
Dacă presiunea este destul de mare,
forta ei poate arunca lava la peste 30 m înăltime, pe Terra.
Dar pe Mercur, unde gravitatia este redusă,
cosul poate arunca lava la o înăltime de 30 de etaje.
În timp ce aceste conuri scoriale din Arizona
pot ilustra mostenirea comună vulcanică pentru Terra si Mercur,
pentru a observa o eruptie mercuriană originală,
si pentru a observa formarea conului scorial,
datele sunt cu totul altele.
În absenta unei atmosfere, un panas de cenuse si sfărâmături
nu s-ar rostogoli pe suprafata mercuriană.
În esentă, materialele ar fi aruncate,
în vid, deoarece Mercur nu are atmosferă.
Asadar, materialele ar fi dispersate si mai mult.
De asemenea, pe Mercur, zgomotul eruptiei nu s-ar auzi.
Deoarece Mercur nu are atmosferă,
sunetul nu se poate transmite, asadar, pe Mercur
dacă ati cânta la chitară, ukulele sau pian,
nu s-ar auzi nimic,
deoarece nu există atmosferă care să transmită sunetele.
Ar fi o liniste absolută.
În 1974, sonda Mariner 10 a explorat numai 45%
din suprafata planetei Mercur într-o misiune de survolare.
30 de ani mai târziu, NASA a lansat naveta spatială Messenger.
Satelitul va cartografia întreaga planetă
si va transmite datele oamenilor de stiintă
însetati de a afla răspunsul la mii de întrebări.
Vreau să văd partea cealaltă. Nu stiu ce se află acolo
si asta mă macină de 35 de ani.
Seamănă cu fata pe care am văzut-o sau e ceva diferit si neobisnuit ?
Dar chiar si cu obiectivele destinate unor explorări ulterioare
referitoare la acest pitic ciufulit al Sistemului Solar,
diferentele sau similitudinile între cele două planete
ar putea rămâne nedefinite.
În ciuda conditiilor dure de pe Mercur si Venus,
o privire mai atentă aruncată în propria ogradă, ne arată
părtile bune si rele ale planetelor interioare.
Universul este extrem de vast.
Noi stăm pe o gămălie de ac.
Dar nu suntem izolati.
Vedem ce se întâmplă pe alte planete,
cu schimbări climatice majore
care s-au petrecut în trecut în perioade scurte de timp,
iar asta s-ar putea întâmpla si pe Terra.
În cele din urmă, întelegem mai bine ce suntem,
cât de rar si unic este un climat precum al nostru
si faptul că am putea fi, creaturi unice în Univers.
Iar evolutia, explorarea, progresul,
descoperirea unor noi principii reprezintă scopul nostru.
Avem un viitor promitător. (ei, nu noi)
traducere biotudor@gmail.com
Adaptarea Bubuloimare